Її звати Джорджем. Дівчина воліє зватися чоловічим ім’ям. Їй шістнадцять років. Нуднувата і педантична, як дочка-інтелектуалка батьків-«ліваків» із Кембриджу (ким і є). А починається її історія з довгої і дещо плутаної розмови з матір’ю про призначення митця. З матір’ю, яка пару місяців тому померла.
На календарі 27 грудня. В центрі Києва чи не на кожному розі грає Let it snow або «Щедрик» Леонтовича. Люди бігають крамницями у пошуках подарунків до Нового року та Різдва. В соцмережах підбивають підсумки року. Здавалося б, містяни думають лише про те, де, як і з ким зустріти свята. Аж ні, в «Музичному просторі «МК» показують стрічку «Віддалений гавкіт собак» датського режисера Сімона Леренґа Вільмонта, яка цього року увійшла до шорт-листа премії «Оскар».
Років десять тому саме філармонія визначала рівень життя академічної музики в столиці. Традиційно класичні «шлягери» тут мали пріоритет над музичними новинками.
Выступаем в жанре «итоги-и-планы». Подведение итогов (как черты над прожитым годом, главные книги, фильмы, песни, и, еще одна строчка над, — наведение мостов в будущее, — мечты и планы на следующий год, новые фестивали, спектакли… хороший традиционный жанр.
В прошлом году на Книжный Арсенал в Киев приезжал один из самых ярких романистов нашего поколения британец Джонатан Коу. Он ответил на несколько моих вопросов.